Michaela Vidláková se narodila 30. prosince 1936 v Praze Irmě a Jiřímu Lauscherovým. Matka pracovala jako učitelka v židovské obecné škole v Jáchymově ulici v Praze, otec zastával v různých firmách zejména úřednické pracovní pozice. Oba sionisticky orientovaní rodiče se aktivně angažovali v přípravných kurzech pro vystěhovalce do Palestiny, kde Jiří Lauscher ještě před založením rodiny pět let žil a nyní plánoval, že se tam s manželkou a dcerou usadí. To se však Lauscherovým nepodařilo včas zrealizovat.
![](http://newsletter.pamatnik-terezin.cz/wp-content/uploads/1_1938-nebo-1939_s-rodici2-748x1024.jpg)
Po vzniku protektorátu a v době zavádění represálií vůči židovskému obyvatelstvu využil Michaelin otec své zručnosti a přihlásil se na kurz výroby dřevěných hraček. Získané vzdělání v oboru práce se dřevem později zúročil jak před deportací do Terezína, když byl propuštěn ze zaměstnání a pracoval v dělnických profesích, tak při následné internaci v terezínském ghettu. Té předcházela řada příkoří, v jejichž důsledku byla rodina Lauscherových mj. nucena opustit svůj moderní byt na Letné a přestěhovat se do horšího bytu na Žižkově, který sdílela s dalšími podobně postiženými židovskými rodinami. Pro malou Michaelu patří k nejbolestnějším vzpomínkám z tohoto období ztráta milované služebné Rézinky, jež musela Lauscherovy opustit, neboť ji jako Židé nesměli zaměstnávat, a také zákaz chodit na hřiště, kde si dosud hrávala se svými nežidovskými kamarády.
![](http://newsletter.pamatnik-terezin.cz/wp-content/uploads/2_1941_2.jpg)
Povolání do transportu Ck do terezínského ghetta obdrželi Lauscherovi v prosinci 1942. Zatímco rodiče se snažili připravit na pobyt v táborových podmínkách, těšila se jejich bezmála šestiletá dcerka na nové kamarády, a také, bohužel však marně, na setkání s již dříve deportovanými babičkami a dědečkem. Ve svém dětském batůžku si Michaela do Terezína vezla vedle praktických věcí také pejska Pluta, dřevěnou hračku, kterou jí vlastnoručně vyrobil otec k pátým narozeninám. Pejsek Pluto pak po příjezdu do Terezína posloužil jako důkaz rukodělné zručnosti Jiřího Lauschera a vedl k jeho zařazení do tesařské dílny. Díky tomu byla rodina dlouhodobě chráněna před transporty z Terezína na Východ.
![](http://newsletter.pamatnik-terezin.cz/wp-content/uploads/3_pejsek-pluto_2-916x1024.jpg)
Krátce po příjezdu do Terezína žila Michaela přes rok v odloučení od rodičů. Nejprve byla umístěna v dětském domově, kde ale onemocněla několika závažnými chorobami naráz a musela být hospitalizována na infekčním oddělení táborové nemocnice. Léčení pacientů bylo vzhledem k nedostatku léků značně komplikované a zdlouhavé. Až po několika měsících přesun malé pacientky na oddělení pro rekonvalescenty umožnil pravidelné návštěvy maminky Irmy, která svou dceru a další nemocné děti při té příležitosti tajně vyučovala. Po opuštění nemocnice na jaře 1944 bydlela Michaela s maminkou na půdě jednoho terezínského domu a během dne docházela do denního domova. Zdejší program pod vedením vychovatelů sestával mj. i z tajného vyučování, které zvídavé Michaele přineslo spoustu poznatků. V Terezíně Michaela navštívila též několik kulturních představení, jako např. dětskou operu Brundibár či inscenaci Karafiátových Broučků. Do paměti se jí také nesmazatelně vryla bída starých a hladovějících lidí, kteří tvořili jednu z nejtragičtějších tváří táborového života.
I když otec dostal na podzim 1944 povolání do jednoho z transportů, nakonec deportaci přece jen jako zázrakem unikl. Tak tříčlenná rodina přečkala válku v terezínském ghettu až do osvobození. Před nástupem do školy v září 1945 strávila Michaela letní měsíce na zámku v Kamenici, kde díky Přemyslu Pitterovi v rámci „akce zámky“ děti z koncentračních a internačních táborů nabíraly nové síly. Její matka zde opět působila jako učitelka, aby jim během prázdnin pomohla dohnat ztracená školní léta.
![](http://newsletter.pamatnik-terezin.cz/wp-content/uploads/4_1953_vysetrovani_2-1024x535.jpg)
Represálie nacistického režimu nebyly poslední, jež rodina Lauscherova musela podstoupit. V roce 1953, po politických procesech v čele s Rudolfem Slánským, se Lauscherovi rozhodli odejít do Izraele. Protože jim byla žádost o vystěhování zamítnuta, pokusili se tedy opustit komunistické Československo ilegálně. Při přechodu hranic však byli chyceni, rodiče následně odsouzeni k pobytu ve vězení, Michaele hrozilo umístění do nápravného ústavu pro mladistvé. Výši trestů nakonec zmírnila amnestie vyhlášená prezidentem Antonínem Zápotockým, takže po půlročním věznění se pobytu v ústavu Michaela přece jen vyhnula. Další nepsanou formou trestu byla po návratu z vazby ztráta bytu a Michaelino vyloučení z gymnázia. Sedmnáctiletá dívka tak dočasně bydlela u přátel a středoškolské vzdělání dokončila na večerní škole při zaměstnání v Potravinoprojektu, kde pracovala jako technická kreslička. Po složení maturitní zkoušky usilovala o studium na Přírodovědecké fakultě Univerzity Karlovy, kam, ač premiantka, byla přijata až po řadě odvolání a průtahů. Po dokončení studií byla od roku 1960 zaměstnána v Ústavu pro výzkum výživy (později IKEM), vdala se a založila rodinu.
![](http://newsletter.pamatnik-terezin.cz/wp-content/uploads/5_1958_studia_2-583x1024.jpg)
Michaelini rodiče aktivně usilovali o to, aby se na válečné útrapy Židů nezapomnělo. Shromažďovali dokumenty především o Terezínu, od 60. let navazovali kontakty se zahraničím a jako pamětníci doprovázeli skupiny zahraničních návštěvníků do Terezína. Mnozí z nich pocházeli ze SRN a NDR, což Michaela vnímala velice negativně a ještě dvacet let po válce odmítala němčinu používat. Až později překonala odpor ke všemu německému a podobně jako její rodiče se začala významně angažovat pro smíření a proti rasové nenávisti.
![](http://newsletter.pamatnik-terezin.cz/wp-content/uploads/6_s-plutem_2-704x1024.jpg)
Michaela Vidláková je již po řadu let aktivní členkou několika organizací, je činná mj. v reprezentaci Židovské obce v Praze, ve výboru Terezínské iniciativy a dalších. Především je ale činorodou pamětnicí, jež svůj životní příběh vypráví mladé generaci v České republice i zahraničí.
Su